-Du er glad for at hertugen er her. -Ja, det er fantastisk.
-Hadde han mye penger med seg? -Hvorfor lurer du på det?
Krigen forårsaket så mye lidelse.
Det fins folk her som ikke har penger til å bygge opp sine liv igjen.
Men de har gjemt masse smykker, og de ba meg spørre om dere vil kjøpe.
-Det ville hjelpe dem. -Hva skulle vi gjøre med dem?
Jeg vet ikke, men de folkene har det tøft, det ville vært snilt.
De har ingen annen mulighet til å komme seg igjen etter krigen.
Og så begynte de å komme.
Den første kvinnen hadde vært gjemt i en nabos kjeller i fire år.
Alle de andre i hennes familie var sendt til konsentrasjonsleire.
Hun trengte penger for å forsøke å finne dem.
Emanuelle sa at dere kanskje kunne... Hun sa at dere var snille.
Å, så nydelig.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Herregud...
Vi gjør normalt ikke sånt.
Hvor mye vil De ha?
Jeg vet ikke. Ti?
Det er jo latterlig!
Det er verdt minst 30. Er det nok?
Gud velsigne dere.
Mange takk, hertug.
-Hva skal vi gjøre med alt dette? -Ingen anelse. Holde auksjon.
Hva med et "utsalg"? Vi burde kanskje selge dem.
Ditt problem! Jeg har fullt opp med å få Philip interessert i vingården.
-Kan du ikke snakke med ham? -Greit.
Til kjærlig minne om Lady Elizabeth Annabelle Whitfield-
-som sovnet inn 28. mai 1944
Der er du jo. Jeg har lett etter deg overalt.
Hun var så søt. Da hun ble syk, fikk du ikke tak i medisin til henne...
-...og derfor døde hun. -Jeg savner henne også.
Hun skulle ikke ha dødd. Jeg vil tilbake til England.
Han sa at han vil gå på samme skole som deg.
-Ja, jeg ble jo ikke så verst. -Han er så ung, og har bare bodd her.
Jeg var som han da jeg ble sendt på skole. Slik er det.
Slik er tradisjonen, det er ventet.
Han arver tittelen og må være forberedt.
-Du kan forberede ham her. -Nei, elskede, han er ulykkelig her.
Whitfield, mor, hestene. Han elsker England! Han er halvt engelsk!
Du har jo nettopp fått ham tilbake.
Jeg vil ikke at han skal dra, men han er som foreldrene, vet hva han vil.
Du må la dine barn være som de er.
Han er mitt eneste barn. Jeg vil ikke miste ham.
Philip...
-Morna. -Morna.
-Du kan lure deg selv, men ikke meg. -Hva mener du med det?
Det eneste du gjør er å vente på skoleferien, når Philip kommer hjem.
Hva skal du gjøre med ditt liv resten av årets måneder?
-Bare hente gamlingen i rullestol? -Jeg ble oppdratt til kone og mor.
Sarah...
Du er intelligent og fantasifull. Du har forvandlet dette stedet.
-Hvorfor skulle du ikke klare noe? -Finne et nytt slott å reparere?
Dette høres kanskje absurd ut, men jeg synes du skulle åpne butikk.
Og selge hva?
-Hvor lenge har du tenkt på dette? -Det var faktisk din idé.
Noe om "utsalg". Du tror vel ikke at jeg fikk en slik idé.
-William, jeg mente ikke alvor. -Det gjør jeg.
Europa har sett så mye tragedie. Du kan gi folket litt magi igjen.
Gi dem litt av din egen spesielle skjønnhet.
Jeg sier ikke at jeg skal gjøre det, men i så fall...
-Hva skulle butikken hete? -Det overlater jeg helt til deg.
-Hva med "Whitfield's"? -Ikke noe dårlig navn.
Kanskje jeg er helt gal. Tenk om det blir fiasko, ingen kommer...
-Hva om vi åpner dørene. -Ja, det gjør vi.
-Gratulerer. -Gratulerer.
Tusen takk.
Virkelig helt sprøtt.
Jeg gratulerer. Det er en fantastisk suksess.
-Farvel. -Jeg tror han er gift.
Han er senator også. Jeg tror at...det blir moro her nå.
Manager er noe annet enn å danse alene i et tomt slott.
Du vil ikke angre på at du gir meg denne sjansen.
Gratulerer.
De ikke bare kom, de kjøper også.
Én butikk i London, og én i New York.
-Emanuelle, vi må ikke bli gale. -Hun har rett.
-En dag skal jeg drive den i London. -Du blir så fort stor.
-Dessuten vil jeg bo i Whitfield. -Da blir farmor glad.
-Emanuelle, vi ser på smykkene. -Ja, det gjør vi.
Du har rett angående Philip.
Jeg savner ham. Det er ikke riktig å ha ham så langt unna.
-Og han er jo vårt eneste barn. -Ikke så mye lenger.
Jeg har ventet med å fortelle det.
-Jeg skal ha barn. -Skal du?
Snakker du alvor?
Du snakker alvor.
Elskede, han er så stor og vakker.
Du gjorde det igjen. Enda en skjønnhet, så perfekt...
Nå har jeg to pene sønner. Vil du holde Julian?
-Babyer er dumme. -Du var ikke dum. Du var nydelig.
Jeg vil aldri like ham. Han blir aldri Lizzie. Vil ikke ha noen baby!
Det er et nydelig smykke. Et fantastisk håndverk.
Laget ut fra Deres skisser. Fint og velgjort.
-Det blir svært dyrt også. -Ingen innvender mot en original.
-Og det kan bare kjøpes her. -Hun har helt rett.
Folk skal fortsatt like det gamle, men vi bør bli ledende i design.
Jeg tror vi overlater butikken i meget gode hender.
Reis og vis frem babyen i England. Alt går bare bra her.
Og Philip fridde til meg før han dro,-
-men jeg sa at vi får vente til London-butikken åpner.
I hvert fall til han har fylt tolv.
Emanuelle...
Unnskyld, jeg visste ikke at du var opptatt.
Monsieur de Martin. - Hertug og hertuginne Whitfield.
-Gleder meg. -I like måte.
-Hvordan står det til? -Bare bra, takk.
-Monsieur de Martin er samler. -Whitfield har utsøkte objekter.
Snilt av Dem å si det.
-Noe spesielt er reservert for Dem. -Deres butikk er blitt en lidenskap.
-La oss ikke oppholde dere. -Følg meg.
-Er ikke han... -...gift.
Han er den mest fornøyde babyen jeg har sett.
Julian får alle til å smile. Alle utenom Philip. Han tåler ham ikke.
-Gi ham tid. Han kommer over det. -Han kommer aldri over Lizzies død.
Hvis han bare hadde elsket Julian slik han elsket Lizzie...
Du kan ikke tvinge Philip til å elske Julian.
Denne har noe som Philip aldri hadde. En far...
Du var ute i krigen til han fylte seks. Et stort tomrom i hans liv.
Han elsker å komme hit i helgene, for det er noe permanent.
Whitfield Manor forsvinner aldri. William, gi gutten litt tid.
Jeg er så takknemlig for begge mine barnebarn.
Du har alltid vært en elskelig sønn.
Du har gitt meg så lykkelige stunder, og dine barn har holdt meg ung.
Jeg skulle ønske...
...jeg kunne leve evig.
Det var som om hun alt visste det.
Hun døde i søvne to uker etter. Vi skulle savne henne for evig.
Madame Giraudeau? Gilbert Dilon fra France Soir.
Monsieur de Martin blir nevnt som Frankrikes neste finansminister.
-Kan De fortelle om Deres forhold? -Jeg kjenner ham knapt.
Ja, men...
For et hyggelig selskap.
Du vil tilbake til Frankrike, men jeg har mye å gjøre her.
-Du har vel ingenting imot det? -Nei, jeg får jo se Philip.
Jeg har hatt det så bra.
Og alle disse kvinnene som går med Whitfield-smykker.
De har så mange spørsmål. Som på Howards fest...
Hvor vi enn er, nevner alle butikken. Jeg tror vi kan si at vi lyktes.
Hvorfor ikke åpne en butikk i London?
Jeg tenkte vi skulle reise til Frankrike når du var ferdig her.
Ja, selvfølgelig.
Jeg vil ikke fare frem og tilbake.
Jeg vil være hos babyen før han vokser opp som Philip.
-Og Paris-butikken er ennå så ny. -Ja, du har så rett.
-Men det er jo bare over kanalen. -Vi finner en pålitelig butikksjef.
8 måneder senere
Denne våren åpnet vi Whitfield's nummer 2. Denne gang i London.
Trist at Williams mor ikke fikk oppleve det.
Philip kunne selvfølgelig ikke vært stoltere og følte seg mer hjemme.
-Hvordan synes du det går, far? -Vanskelig å si med engelskmenn.
Enten elsker de den, eller så hater de den og er bare høflige.
Samme uttrykk for begge deler.
-Unnskyld meg, Deres nåde... -Hva er det, Nigel?
-Dronningens hoffdame tok kontakt. -Har vi brutt noen etiketteregler?
-Nei, Hennes Majestet vil handle. -Herregud.
Deres nåde, første dag, og vi har allerede blitt hoffjuveler.
Fantastisk!
Jeg forguder deg.
Ikke glem hatten.
Farvel.
Jeg er Christine de Martin. Jeg vil snakke med Dem om min mann.
Jeg skal ikke bli lenge, for det jeg har å si, er enkelt.
Jeg vil De skal slutte å treffe min mann.
-Jaha. Og hvis jeg ikke gjør det? -Jeg kommer til å slåss for ham.
De tror kanskje De er den eneste elskerinnen han har hatt.
Men ikke lur Dem selv. De er kanskje yngre og vakrere.
Men jeg er hans kone, og mor til hans barn.
Elsker De ham?
Han er min mann, og jeg har ikke tenkt å gi ham opp til...
...en som jeg?
Men...
La meg fortelle en ting. Jeg har ikke til hensikt å ta ham fra Dem.
Men jeg elsker Jean-Charles, og jeg tror han elsker meg.
Så lenge det varer vil jeg fortsette å treffe ham,-
-for jeg vet at jeg gjør ham lykkelig.
Så ikke slåss mot meg, for jeg slår tilbake. God natt.
Han vil forlate Dem som han har forlatt alle de andre.
Det er hans valg.
I mellomtiden, kom aldri hit igjen.
GRATULERER MED DAGEN, SARAH
-Gratulerer med dagen. -Ingen får si hvor gammel jeg er.
-Jeg er seks. Blås ut lysene, mor. -Hjelp meg.
Jeg skulle ønske at begge mine sønner var her.
-Du vet at Philip hater Frankrike. -Ikke jeg. Jeg er redd engelskmenn.
-Hvorfor er du det? -De snakker uten å bevege leppene.
Din far er engelskmann, og han beveger leppene.
Og du er selv delvis engelskmann.
Ikke bare det. Du er lord, en av Whitfields lorder.
Men jeg blir hertug, for jeg er eldst.
-Philip! -Gratulerer, mor!
-Jeg ville overraske deg. -Og det gjorde du!
-Er det bra med deg? -Ja da. Kvelden tok bare sånn på.
-Det er Philips feil. -Ikke bebreid ham.
Han mener ikke alt han sier. Han kom i det minste.
Jeg skulle ønske jeg forstod ham.
Han kommer - det første han sier er at han vil tilbake til England.
Han er min sønn og jeg elsker ham, men han bekymrer meg.
Han er så sint, så plaget, så tilbaketrukket.
Han har alltid villet være alene. Kanskje hvis han hadde hatt venner...
Jeg var ikke her for ham, og så sendte jeg ham bort.
Du må ikke føle skyld. Jeg lot ham også dra.
Kanskje han vokser det av seg.
Du skjelver. Jeg skal varme deg.
-Har du det morsomt? -Ja, det er en spennende fest.
Jeg traff Kennedy, og snakket med de Gaulle om hendelsene i Algerie.
Du er ikke i riktig bransje. Du burde være politiker.
-Nei det overlater jeg til Dem. -Å, monsieur de Martin...
Dette er Emanuelle Giraudeau. - Lingström, svensk attaché.
Hun er hos Whitfield's.
Hver gang jeg beundrer et smykke, viser det seg å være et av Deres.
Hyggelig å treffe Dem.
Er ikke Grace Kelly vakker? Hun er som en prinsesse.
Kom.
4 år senere
-Litt svimmel? -Mmm...
Først og fremst om morgenen?
Jeg tror De vet best selv hva som feiler Dem.
-Det er vel ikke et virus? -Nei, og hvis jeg har rett...
...varer det i ni måneder.
-Hva vil folk tro? -At vi er veldig heldige og ville.
Jeg tror ikke det er sant. Det er absurd. Jeg er jo 200 år.
Foreldrene mine var på vår alder da jeg ble født, og jeg ble normal.
Sier hvem?
-Det er en gave. -Jeg håper det blir en jente.
Så pinlig...avskyelig!
Philip, folks mødre blir gravide. Det skjer hele tiden.
Ikke på Eton. Ikke med så gamle mødre som min.
Du må lære deg å slappe av, ellers blir du gammel før tiden.
Nigel sa at du har vært en del i butikken.
Jeg har lært hvordan man vurderer steiner: kvalitet, farge, klarhet.
-Jeg er glad du studerer ordentlig. -En dag blir den jo min.
Og kvinnene her! Føler meg som moren deres...
-Jeg føler meg dobbelt så gammel. -Ja, men det er du jo.
Hva har man gamle venner for, om ikke for å si sannheten hele tiden?
-Likte du min siste design? -Ja, særlig der du fantaserte vilt.
Ikke vær urolig for forretningene. Jeg har alt under kontroll.
-Nå ja, ikke riktig alt. -Hva mener du?
Jeg er visst mer forelsket i Jean-Charles enn jeg trodde.
-Han forlater aldri kona si. -Jeg vet det, men bryr meg ikke.
Vi lever så spennende i en verden jeg aldri kunne ha drømt om.
-Du forblir "den andre kvinnen". -Å, du er så amerikansk.
Min første mann var utro. Jeg forstår hvordan hans kone føler seg.
-På hvems side står du? -Din, men du må ikke bli såret.
-Jeg kan ta vare på meg selv. -Å, Emanuelle, vær forsiktig.
Forsiktig? Det er ikke jeg som er gravid!
-Hvordan føler du deg? -Fet og lei.
Denne babyen slutter aldri å røre på seg.
Hva? Hva er det?
Ikke si det. Jeg henter legen. Jeg forløser deg ikke denne gangen.
-Hertuginnen var flink. -Takk, gode Gud.
-Og barnet? -De har en fin sønn.
-Flott. -Og en vakker datter også.
Tvillinger?
Ingen har rett til å være så lykkelig som jeg er. To!
-William, tusen takk. -Du gjorde jobben.
Jeg skulle ønske mine foreldre hadde fått se alle barnebarna.
Hennes øyenvipper vil knuse menns hjerter. Huden er som fløyel.
Tvillinger? Hvordan klarte du det?
For en fin gutt. Xavier.
Xavier...
-Du ser så trett ut. Har du sovet? -Jeg har det bra.
Jeg er urolig. Jeg vil du skal leve evig og at du får se våre barnebarn.
-Vær forsiktig! -Det er du som har født tvillinger.
Ikke vær urolig. Det er ingen fare med meg.
Williams hjerteattakk skremte meg.
Han ble bedre, men de neste fem årene ble hans helse dårligere.
Barnas milepæler betydde mye, særlig Philips college-eksamen.
Gratulerer, Philip. Jeg var så rørt under seremonien.
Som da jeg var der! Det jeg liker med Cambridge, tradisjonen...
-Har du tenkt på hva du skal gjøre? -Jeg tenkte å være ved Whitfield's.
Det gleder meg. Da lytter kanskje din far til legene og tar det med ro.
Jeg overlevde ikke for å sitte i et hjørne resten av livet.
Du skal gjøre mindre nå, for din sønn skal ta mer ansvar. - Takk, Philip.
Jeg er klar og har ikke bare tenkt å jobbe der, jeg skal bli sjefen.
-Jeg tror ikke det, ikke ennå. -Du må lære om driften først.
Jeg har planlagt dette lenge. Jeg er mer enn forberedt.
Du må la Nigel sette deg inn i det, så du lærer knepene.
Nigel er en idiot. Jeg kan mer enn han noensinne vil lære.
Var jeg deg, ville jeg ikke si sånt. Hvem tror du at du er, unge mann?
Vis Nigel respekt, ellers får du ikke jobbe ved Whitfield's overhodet.
Oppfattet?
Jeg har fått nok av din holdning. Jeg er lei av å unnskylde deg bestandig.
-Og av å anklage meg selv. -Philip...
Din mor stilte et spørsmål. Vær høflig og svar henne.
Ja, dere har vært veldig tydelige.
Hun sa at hun ikke kjente ham. Hun visste ikke hvem det var.
-Hva er det? -Jeg er blitt tilbudt en viktig jobb.
Så flott. Hvilken da?
-Som ambassadør i Amerika. -Jeg skjønner.
-Og når må du reise? -Altfor snart...
Vi har alltid levd på lånt tid. Jeg er glad for din skyld.
-Blir du med meg? -Det går ikke.
Du har kone og familie, og jeg har hele mitt liv her.
Jeg skulle ønske jeg kunne.
Men la oss være takknemlige for det vi har hatt i alle disse fine årene.
Jeg kommer til å savne deg enormt.
Jeg kommer til å savne deg også.
Kanskje det er på tide at du slår deg til ro. Du burde tenke på ekteskap.
Interesserer meg ikke, og du har jo den siste gode mannen.
-Barn, da? -Jeg blir utmattet bare jeg ser dine.
Isabelle er ikke lett. Jeg forguder henne, men hun må få det som hun vil.
-Du skjemmer henne bort. -Ja, men jeg tenker på Lizzie.
-Julian er flink med henne. -Han har arvet Williams anlegg.
Forsiktig, Xavier!
Han er så typisk amerikaner, leker indianer og hvit - spiser hamburgere.
Han er ikke redd for noe. - Isabelle...
Jeg elsket å være sammen med barna mine.
Jeg jobbet fortsatt med min design, og hadde fått en lærling.
-Og hvis man bøyer den veien... -Ja, det er en mulighet.
Få se hva du gjør.
Å, Julian, det er jo nydelig! Den burde vi lage i gull.
-Så den er bra nok for butikken? -Ingen får kjøpe den. Jeg vil ha den.
Han og Philip kan bli en fin kombinasjon en dag.
Hvis de ikke dreper hverandre først.
Philip har vært høfligere siden du snakket alvor med ham.
Hva har jeg gjort for å fortjene dette?
-Du mener de vanskelige barna? -Nei.
Få den beste mannen jeg kunne ha håpet på.
Pappa, reis deg opp!
Mamma!
Pappa, hva er det med deg?
Helene, ring etter lege.
William!
William, William...
Nei, du må ikke forlate meg.
Han burde vært begravet på Whitfield. Vår familie har ligget der i 700 år.
Jeg vil ha ham her hos meg, hos Lizzie. Han var så lykkelig her.
William var borte. Jeg ville aldri komme over det.
Men jeg måtte fortsette å leve mitt liv, om enn bare for barna.
Jeg tenkte på ham hele tiden. Minnene var ikke alltid så lette.
Jeg var takknemlig for Philip som hjalp i butikkene, drev Whitfield.
Han virket ivrig på å ta over etter sin far, men han var så ulik ham.
Det gjorde Williams fravær enda vondere.
-Isabelle, sitt som en dame. -Jeg liker å sitte sånn.
Xavier, dette er ikke et sirkus. - Julian, be dem holde opp.
Slutt å gi ordre, dette er ikke hæren.
Dere må lære dere å gjøre det jeg ber dere om.
Mor, du bør gjøre deg i stand. Du har vel ikke glemt middagen i Paris?
Klokken er bare tre. Er det ikke litt tidlig?
Jeg vil ikke at Cecily skal vente.
Jeg gleder meg til å treffe henne. Hun må bety mye for deg.
Jeg elsker ridning, særlig revejakt. Gjør ikke De? De må komme i helgen.
Hun var lady Cecily Hawthorne. Hennes far satt i House of Lords.
Hun var av meget fin familie og var så respektinngytende.
Dessverre var hun et av de kjedeligste mennesker jeg har møtt.
Jeg prøvde å like henne, snakket om hester så mye jeg kunne...
Jeg ville Philip skulle være glad, men hun utstrålte ingen varme.
Hele veien tilbake til slottet unngikk jeg emnet.
Dagen etter måtte jeg si noe.
-En hyggelig jente... -Jeg er glad du liker henne.
-Ja da. Er det alvor? -Muligens.
Hun er en man bør gifte seg med.
Jeg forstår hvorfor du synes det. Hun virker...veldig hyggelig.
Men er hun morsom? Får hun deg til å le?
-Hvilken rolle spiller det? -Det er viktig.
Din far og jeg hadde det alltid så morsomt sammen.
Synes du hun er attraktiv? Kan du se deg selv elske med henne i årevis?
Ekkelt spørsmål! Sex er ikke alt! Jeg velger ikke min kone ut fra det.
-Du sier ikke "jeg elsker henne". -En utmerket hertuginne!
Kanskje det ikke er nok.
Du kan velge hvem du vil, men lytt til ditt hjerte.
-Du liker henne ikke. -Jeg vil det skal bli riktig for deg.
Nei, riktig for deg! Som alltid!
-Hvordan kan du si det? -Du er så egoistisk.
Far gjorde som du ville, men du kan ikke manipulere meg.
Jeg kjenner deg for godt. Du får ikke diktere!
-Oppfattet? -Hvordan våger du å si sånt til meg?
-Forsvinn! -Slapp av, Philip.
-Mor, en mann spør etter deg. -Hvem er han?
-Han ville ikke si navnet sitt. -Send ham bort!
Jeg tar meg av dette selv.
Joachim...
Så godt å se deg, Sarah.
Det er så lenge siden.
Philip, husker du Joachim? Du var liten gutt sist du så ham.
-Joachim bodde her under krigen. -Ja, jeg husker det.
Du var fem sist jeg så deg. Nå er du en mann. Tiden har gått.
Dette er min andre sønn. Julian. - Joachim von Manheim.
-De var kommandant her, vel? -Ja.
Og han var veldig snill mot oss. - Hvor mange år er det siden?
Dere unnskylder meg sikkert.
Jeg ser etter barna.
Det er noen pene gutter. Og du er like vakker som alltid.
-Jeg føler meg som 100. -Du ser ut som 30.
Jeg har tenkt på dette øyeblikket millioner ganger.
Jeg skjelver. Er det ikke latterlig?
Hvorfor har jeg ikke hørt fra deg? Hvor har du vært?
I München. Jeg var her etter krigen.
Emanuelle sa du var i England med William.
-Det fortalte hun aldri. -Det forbauser meg ikke.
-Hun burde ha sagt det. -Jeg hadde ingen plass i ditt liv.
-Vi var gode venner en gang. -Mer enn det...
Jeg sa jeg skulle komme en dag, men det var ikke noe poeng før nå.
Jeg leste at din mann var død. Jeg er lei for det.
Det har vært vanskelig.
-Giftet du deg igjen? -Nei.
Jeg har fortsatt bildet av deg.
Merkelig å stå deg så nær så lenge, og så ikke høre fra deg.
Jeg har så ofte tenkt på deg, og på Philip...og Lizzie.
Dere var mitt liv. Jeg tenkte at jeg måtte glemme, men kunne ikke.
-Og dine barn, hvordan har de det? -De er voksne. Jeg har to barnebarn.
-Og du, bare én sønn etter krigen? -Nei, jeg har to monstre også.
Åtte år gamle tvillinger, Isabelle og Xavier.
Du får møte dem, men vil nok angre.
Du har ikke forandret deg.
Fortsatt en vidunderlig mor. Fortsatt en fantastisk kvinne.
Så heldig William var. Han var en lykkelig mann.
-Jeg håper han visste det. -Det var jeg som var heldig.
Sarah...
Sarah, jeg elsket deg.
Jeg gjør det fortsatt.
-Var det galt av meg å komme hit? -Nei.
Det er bare det at jeg ikke vet hvem jeg er uten ham.
Du er den samme. Jeg ser det i øynene dine.
-Det er som om ingenting er endret. -Vi har alle endret oss.
Ikke jeg. Ikke når det gjelder deg.
Og du? Har du glemt?
-Hvor skal du, Philip? -Jeg reiser tilbake til Whitfield.
Hvorfor flykter du?
-Du var uforskammet mot Joachim. -Du lå sikkert med ham før?
-Det gjorde jeg ikke. -Jeg tror deg ikke.
-Jeg så at du kysset ham. -For 20 år siden!
Jeg glemmer det aldri.
Du var forelsket i ham, vel?
På en måte, men jeg elsket din far og var aldri utro.
-Si det til Julian. Han går på alt. -Det skjedde aldri noe mellom oss.
Var det det du sa til far? Du overbeviste ham, men ikke meg!
Dette angår ikke deg, Philip!
Vi ses i bryllupet mitt.
-At du ikke sa noe? -Han var nazist.
Tysker! Krigen var over. Han ville ikke bli soldat, og skadet oss aldri.
Du hadde ingenting med ham å gjøre. Jeg gjorde det jeg måtte i krigen.
-Du hadde ikke villet treffe ham. -Jeg hadde fått vite at han levde!
Jeg gjorde det jeg mente var rett. Hertugen ville ikke likt deg.
-Hva gir deg rett til å dømme meg? -Jeg beklager.
Når jeg ser en tysker, tenker jeg "morder".
Hans oppgave var å pleie soldater.
Jeg angrer ingenting. Og jeg føler det samme for ham.
Det der var for 20 år siden. Vi må gå videre.
-Jeg vil ikke at du skal treffe ham. -Han vil ikke bare forsvinne.
-Bedre for deg om han gjorde det. -Jaså? Jeg er ikke så sikker på det.
Jeg vet ikke hva jeg vil ennå.
-Jeg har vel rett til et eget liv? -Hvorfor han? Hvorfor ingen annen?
Vi kan ikke alltid velge for hjertet. Iblant velger hjertet for oss.
Hver eneste dag drømte jeg om denne stunden.
-Det er første gang siden... -Sarah, jeg elsker deg.
Er du redd?
For oss.
-Er du lei deg? -Forvirret.
Ikke vær det. Vi kommer til å bli så lykkelige.
Jeg vil ta deg med til München for å vise deg mitt liv, barn og barnebarn.
Jeg vil ta hånd om deg, Sarah.
Du var alltid så snill mot meg.
Hva er det?
Jeg kan ikke.
Jeg elsker deg. Det har jeg alltid gjort.
Men William kommer alltid til å være mellom oss.
-Gi det litt tid. -Tiden forandrer ingenting.
Vår tid er forbi. Det er så lenge siden.
-Vi fikk aldri vår tid. -Kanskje det ikke var meningen.
Jeg trodde at jeg kunne få det til å hende.
Jeg elsker deg, Joachim.
Det kommer jeg alltid til å gjøre.
Jeg visste ikke at du var i byen.
-Husker du Joachim? -Selvfølgelig.
Dette er miss Brown, min sekretær. Vi er her i forretninger.
-Hvordan har Cecily det? -Bra.
Ring meg når du er ferdig med forretningene.
Javisst.
Hun er i alle fall ingen nazist.
Jeg er lei for at Philip fortsatt er så sint.
Jeg er så lei meg for det der.
-Hva skal du gjøre nå? -Ta meg av barna, drive forretninger.
-Du trenger mer enn det. -Kanskje ikke.
Du har meg. Vil du ha meg, så ring.
-Du må fortsette med ditt liv. -Jeg vil heller ta deg med meg.
-La meg i det minste kjøre deg hjem. -Nei, du har et fly å nå.
Farvel, Sarah.
7 år senere
Årene gikk, foretaket ble stadig større.
Det ble barna også, og plutselig var Julian 21 år.
-Takk for festen, mor. -Gratulerer med eksamen.
-Velkommen til Whitfield's. -Takk.
-På jobb i morgen tidlig? -Tidlig mandag morgen. Æresord.
Men jeg trenger helgen for å komme over kvelden, håper jeg, i alle fall.
Unnskylder dere meg? Jeg har et møte med en fremtidig kunde.
Han har anlegg for forretninger. Med hans utseende kjøper kvinner alt.
Han har øye for smykker, men det er mye han ikke kan.
Han er ung, han kan lære. Hvor mye visste vi i starten?
Der er din datter.
-Gå og ta på deg noe anstendig. -Tredje gang du ber meg skifte.
Ja, til du tar på deg noe passende.
-Du er så urettferdig. -Jeg vet det. Gå inn og skift.
-Den ungen tar livet av meg. -Alle dine barn forundrer meg.
-Jeg er forbauset over at Philip kom. -Ja, med hans følelser for Julian!
Hvor er Philips og Cecilys barn?
Philip synes jeg har dårlig inn- flytelse. Han gjemmer dem i England.
-Han er ikke diskré. -Det har han aldri vært.
-Sa han noe om Julian og foretaket? -Han hater hele ideen.
Der er du jo. Jeg trodde du hadde sviktet meg.
Det ville jeg aldri gjøre. Vi sladret litt.
Armand de Musset. - Hertuginnen av Whitfield.
-God kveld, Deres nåde. -Sarah! Hyggelig å treffe deg.
Isabelle er tilbake. Og kjolen er litt bedre.
Vel å merke "litt"! Jeg har ikke styr på henne.
-Julian, trekk opp. -Ja da.
Hittil har du flørtet med nesten alle mine venner.
-Jeg var litt diskré på din alder. -Du så bare uskyldig ut.
Du var sammen med en av mine lærere, mor til en av mine venner...
-Oppfør deg pent, ellers får du dask. -Mor lar meg ikke få gjøre noe.
-Ingen venner får komme. -Det fikk mine.
-Ingen gutter... -Så urettferdig. Vi ses senere.
Gratulerer.
Xavier, lillebror, har du det moro i kveld?
-Velkommen til Whitfield's, bror. -Takk.
Hold deg til Paris, bare. London-butikken er min. Oppfattet?
-Elsker du meg? -Så absolutt.
Si det igjen.
-Har du det moro? -Ja, det er en flott fest.
-Hva skal jeg gjøre? Låse henne inne? -Jeg er glad jeg ikke har barn.
Er du?
Før du sier at jeg er unaturlig, sier jeg at jeg har et kjærlighetsliv.
Mitt liv er fullt - jeg tar ferie med Isabelle og Xavier på Capri.
Du kan ikke gjemme deg bak barna for alltid.
Du har ikke hatt noen siden Joachim.
Jeg vil du skal finne noen, at du er like lykkelig som jeg med Armand.
Du sa en gang at det var på tide å gå videre.
Jeg sier det samme til deg.
Hvor mange ganger kan man svømme? Hvem bryr seg om brun farge?
-Ikke se så trist ut. -Hvorfor får jeg ikke dra?
-Vi er på ferie sammen. -Jeg har ingenting imot dere to.
Men det hadde vært helt topp å dra til Afrika.
La ham dra på safari. Han kjeder oss bare likevel.
-Du kunne like godt vært naken. -Det er moderne. Alle går i dem.
Familien Andrew har diamantgruve.
Jeg kan lære hvordan man finner de beste steinene.
Behold den på, ellers drar vi hjem straks.
Jeg går en tur.
-To uker bare! -Jeg skal tenke over det.
Jeg kan lære en masse i Afrika. Det ville vært lærerikt.
Vær så snill, mor, en sånn reise er uvurderlig for forretningene.
De har jo en diamantgruve. Det blir spennende.
Hvor er søsteren din?
Isabelle Whitfield!
Gå tilbake til rommet ditt straks!
Hun er 16! Jeg kan få deg arrestert. Jeg kan tilkalle politiet straks.
La henne være i fred.
-Du kan ikke tvinge meg. -Det er den beste skolen i Sveits.
Sveits, noe så kjedelig... Jeg hater det, og jeg drar ikke.
Du kan stå på ski, få nye venner og utvikle litt selvbeherskelse.
-Hvorfor skal jeg det? -Fordi ingen andre kan.
-Skolen er langt unna gutteskoler. -Nettopp.
En pikeskole! Du vil ødelegge meg. Jeg drar ikke, sier jeg!
Du har ikke noe valg.
-Du skulle holde deg unna. -Hva gjør du i Paris?
Du vet hvorfor jeg er her. Du har snakket med mine designere.
-Gitt ordre! -Mor ba meg vise min design.
-Du hadde ingenting med det å gjøre. -Det er i alles interesse.
-Og du tror du vet mer enn jeg? -Når det gjelder design, ja.
Diskuter dette med mor.
Det ultimate våpenet. Vi vet begge på hvem sin side hun stiller seg.
Hun forteller alltid hvor mye du kan lære meg. Vi skal være partnere.
Du gjemmer deg bak hennes skjørter.
En dag, kjære bror, vil de ikke være der mer.
2 år senere
Fortere, Lorenzo! Fortere!
Å, dette er fantastisk! Jeg elsker det.
-Du er nydelig, jeg tilber deg. -Jeg har hatt en herlig tid.
Det er så vakkert her. Får jeg komme inn og møte din familie?
Ikke denne gangen, men ganske snart.
-Hei, Isabelle. -Kjør!
-Jeg kan hilse på din mor. -Ikke nå. Kjør!
-Hvem var vennen din? -Fra Cortina, på skitur med skolen.
-Ganske gammel til å være "student". -Ikke vær dum.
-Be ham komme inn neste gang. -Ok. Han hadde det travelt i dag.
Xavier, hva driver du med?
Trener på fjellklatring. Slapp av, det er helt trygt.
-Sa tiåringen som falt fra treet! -Ja, men jeg brakk ingenting.
-Velkommen hjem, Isabelle. -Du er like gal som vanlig.
Nei, mor, hun har ikke vært her. Kommer hun, lover jeg å ringe.
Isabelle, hei, kom inn.
Ja, halsbåndet blir levert i ettermiddag.
Det er ingenting å være urolig for. Takk. Adjø.
Dette var en overraskelse. Har du tenkt å arbeide?
-En selger til... -Det var ikke det jeg ville.
-Hvorfor kommer du til byen? -For en drink med en venn.
Kjørte du to timer for en drink? Du må være tørst.
Jeg hadde ingenting å gjøre, så jeg dro til byen.
På skolen gjør vi det hele tiden. Drar til Milano for lunsj, shopping.
-Jeg ville låne litt penger. -Og derfor stakk du innom banken.
-Hvor skal du treffe vennen din? -Ritz. Takk, du får dem tilbake.
Jeg kan kjøre deg. Jeg må levere et halsbånd der.
-Jeg har bilen min. -Bilen din?
-Mor sin, da. -Da kan du kjøre meg.
Min står i garasjen. Jeg hadde uansett tenkt å ta taxi.
Jeg går inn her. Takk for skyssen. God fornøyelse.
Hei, Renaud.
Min søster traff en person i baren. De så vel ikke hvem det var?
Jeg så ham.
-Kjenner De ham? Hvem er han? -Han kommer noen ganger i året.
Han er en Principe di San Tebaldi. Sier han er en av Venezias prinser.
Italia har flere prinser enn tannleger. Fornavnet er Lorenzo.
Takk, Reynaud. Jeg tror jeg stikker bortom dem.
-Monsieur... -Det er en tom eske. Kast den.
Der er du jo! Unnskyld at jeg for- styrrer. Jeg ville bare si morna.
-Hei. Isabelles bror Julian. -Hyggelig å treffe deg.
Jeg er Lorenzo di San Tebaldi. Du har en sjarmerende søster.
Takk, jeg er helt enig.
-Jeg må videre. Morna. -Morna.
-Julian ringte i dag. -Tenkte meg det!
Han så meg med en av lærerne mine, og misforstod helt.
Er det ikke den mannen som kjørte deg hjem forleden?
Han er veldig kjekk, men litt for gammel for deg, vel?
Far var eldre enn deg.
-Hva vet du om ham? -Han er prins.
Og jet-setter, men ingen vet hva han lever av.
Er det det eneste du tenker på? Mor, han elsker meg.
Du kjenner ham knapt. Det er fare for at han er ute etter pengene dine.
-Du er bare sjalu. -Nå er du latterlig.
Det er du. En kjekk mann synes jeg er vakker.
-Du har ingen, og da får ikke jeg... -Du tror vel ikke på det?
Jeg vil du skal være med en som er riktig for deg.
-Jeg er atten og gjør som jeg vil. -Jeg vil du skal unngå ham.
Og hvis jeg ikke gjør det?
-Når ble dette tatt? -I Cannes for to dager siden.
Hun dro dit for å treffe ham. Hun lovte mor å bo hos Allards.
"Vakre lady Isabelle Whitfield fester med Prins San Tebaldi."
Hei, mor, det er meg. Pakk koffertene, vi skal ut og reise.
Vi skal gifte oss. Jeg rømmer til du går med på det.
Det gjør jeg aldri. - Hun får ingen penger.
Jeg får arven etter far når jeg fyller 21, uansett hva du gjør.
-Vil du gifte deg når det er slik? -Selvfølgelig ikke.
Jeg er lei meg over å se familien slik.
Men Isabelle og jeg er forelsket og vil gifte oss.
Isabelle, kom med meg. Jeg vil snakke med deg alene.
Du vet at jeg var gift før jeg traff din far. Jeg var på din alder.
Jeg var vilt forelsket, men det ble fælt, for han var feil mann.
-Ikke gjør samme feil. -Jeg lever mitt liv, bestemmer selv.
Lorenzo og jeg elsker hverandre, og du kan ikke hindre det.
Hun er mitt livs kvinne.
Mitt hjerte blir knust av å se en familie slik.
Hva kan jeg si? Jeg forguder henne.
-Pengene hennes! -Jeg elsker henne.
Hvorfor ikke vente med ekteskap hvis dere er så sikre på kjærlighet?
Vi kan ikke, vi har tilbrakt en uke sammen, og hun kan være gravid.
Herregud.
Skammen ville vært for mye for begge våre familier...
-Er du gravid? -Kanskje, jeg hadde ikke beskyttelse.
Isabelle, for Guds skyld, la oss i det minste vente og se.
-Nei, vi vil gifte oss nå. -Så fort som mulig. På slottet.
-Vi må begynne å planlegge. -Vi vil ha et stort bryllup.
Herregud, jeg er gjennomvåt.
Å, William...
1 år senere
Juleselskapet var nesten perfekt. Bare en ting manglet, min datter.
Jeg hadde ikke hørt fra Isabelle på lenge.
Jeg visste at hun hadde brukt en formue i Roma.
Jeg var mer bekymret for henne.
Jeg ringte og jeg skrev, men hun svarte ikke.
Hvem er det som er sammen med Julian?
Hun er skuespillerinne.
-Var hun ikke i avisene nylig? -Noe om en skandaleskilsmisse.
Jeg skulle ønske Isabelle var her.
Ditt ønske gikk nettopp i oppfyllelse.
Jeg var i Andesfjellene, i hjertet av Colombia, midt i ingenmannsland,-
-og prøvde å overbevise en narkosmugler om at jeg-
-lette etter smaragder og ikke hans kokaingjemmested.
-Og hva skjedde? -Han drepte meg selvfølgelig.
Vi er kjedelige sammenlignet med deg. Jeg foretrekker sofa fremfor safari.
-Når skal du jobbe i en av butikkene? -Er jeg heldig, så aldri.
-Du er sta. -Akkurat som far.
Jeg synes smykker er fascinerende.
Hvis du har tid, kunne du kanskje lære meg litt.
-Man lærer ikke det på fem minutter. -Jeg håpet på mer tid enn som så.
Jeg lærer fort, særlig av en slik autoritet.
Hva er det du vil vite?
Det var veldig morsomt.
Mor...
Kan jeg få snakke med deg?
-Alene... -Javisst, vi går inn på mitt kontor.
Jeg er så glad for å se deg. Jeg har savnet deg sånn.
Jeg har savnet deg også, mamma.
Jeg har villet ringe tusen ganger, men visste ikke hva jeg skulle si.
Jeg har vel ikke rett til å si noe, ettersom du advarte meg.
Skatt, du kan alltid ringe meg. Vi setter oss.
Jeg visste ikke hvordan det skulle bli. Jeg var så ung, dum og blind.
Du var ung og sta, og han var veldig slu.
Fra vi kom til Roma og jeg kjøpte husene og bilene, endret alt seg.
Han var sammen med vennene sine hele tiden.
Så leste jeg i avisene om ham og andre kvinner.
Da jeg tok det opp, sa han at jeg ikke kan gjøre noe.
-Han går aldri med på skilsmisse. -Jeg skal snakke med mine advokater.
Nei. Vi giftet oss en gang til i en kirke i Italia.
Jeg trodde han var romantisk.
Han ville bare se til at skilsmisse ble vanskeligere.
Han har mange kontakter. Han kan trekke det ut i årevis.
-Det er håpløst. -Mine advokater kan nok gjøre noe.
Hvis ikke Lorenzo går med på det, vil det ta en evighet.
Jeg er fastlåst.
-Hadde jeg bare barn, men nei. -Hvorfor ikke? Er noe galt?
Han som sa jeg kunne være gravid, hadde blitt steril etter bryllupet.
Vi ligger ikke med hverandre lenger.
Han bryr seg knapt om meg, om det ikke dreier seg om et selskap.
Han snakker bare med meg når det gjelder hva vi gjør med våre penger.
Det er som å være i fengsel.
Jeg er så ulykkelig, mamma.
Jeg vet hvordan det er å innse at man har giftet seg med feil mann.
-Vi gjør alle feil når vi er unge. -Du er ikke en som kan gjøre feil.
Jeg gjorde en stor feil, men med mine foreldres hjelp kom jeg ut av det.
Og jeg traff din far. Jeg håper at du også en dag treffer en som han.
Men du kan ikke regne med det. Det du kan regne med, er ditt talent.
Du er meget intelligent og fantastisk fantasirik.
Du kan bli hva du vil.
Du må finne noe som du virkelig vil gjøre.
Det er en ting jeg har tenkt mye på. Jeg vil åpne en butikk i Roma.
-Hva slags butikk? -En filial til Whitfield's.
-Utvidelsen av London-butikken, da? -Enten det eller Roma.
-Jeg vil vite hva alle synes. -Utsett utvidelsen.
-Philip, hun er søsteren vår. -Det er business. Hun er upålitelig.
Tenk om hun klarer å skille seg eller stikker av?
Hun elsker Italia. Gift eller ikke, det er der hun vil bo.
Italienerinner kjøper mange smykker. Butikk i Roma kan bli stor suksess.
Hun vet ikke hvor mye arbeid som må til. Å være pent kledd er ikke nok.
Det er ikke noe man gjør fordi man ikke har lunsjavtale.
Vi har forklart hva det innebærer.
-Så dere har avgjort det. -Nei, vi diskuterer fortsatt.
Hun var uansvarlig, men jeg tror på at hun vil forandre seg.
-Hun er for ung. -Ikke yngre enn det du og jeg var.
-Vi kan finne noen som hjelper henne. -Hvorfor? Jeg er helt imot!
-Er så Roma riktig marked? -Det tror ikke jeg.
Det tror jeg. Italienske designere er fantastiske.
Det blir ulikt Paris og London. For deg gjelder kun Londons kongelige.
-Jeg lar deg ikke... -Vær så snill. Julian har rett.
Hadde ikke far prøvd noe nytt, ville ikke Whitfield's eksistert.
Utvider vi ikke, vil vi en dag ikke lenger være til.
-Jeg er fortsatt imot det. -Men jeg har beslutningsretten.
London-utvidelsen kan vente.
Det er så spennende, nesten som å få barn.
Takk! Jeg bryr meg ikke engang om at Lorenzo fremhever seg selv.
Selvfølgelig er det jeg personlig som velger juveler.
Alle sier at Deres svigermor står bak butikken.
Dere tror kanskje det, men når alt er ferdig, blir den min.
Magnifikt!
Folk kommer fra Venezia, Firenze, Milano, Turin, Bologna, overalt.
-Det er bare å gratulere deg. -Du burde gratulere din kone.
-Det er nydelig. -Takk.
-Gratulerer. -Takk.
Til dere begge.
Isabelle, du har et fabelaktig øye. Smykkene du har valgt er nydelige.
Jeg liker bredden - fra det enklere dyre, til det absolutt forbløffende.
Det er bra. Du har gjort en fantastisk jobb.
Takk.
Den er forskjellig fra butikkene i London og Paris.
Her fins en romersk følelse som jeg absolutt ønsket.
-Dette har gjort at hun livner til. -Hun stråler.
Og jeg har fått tilbake min datter.
Overraskelse!
-Jeg trodde du var i Thailand. -Ja, men jeg ville være her for dere.
Velkommen tilbake, Xavier.
Jeg er så glad. Det var ikke det samme uten deg. Hvordan var reisen?
Veldig stor suksess. Jeg lovte jo å ta med det jeg fant.
-Hva med rubiner? -Spar noen til Paris.
-I London kan de også passe. -De er veldig populære der.
Godt å se deg, Xavier. Unnskyld...
Amazonas neste! Men en innskrumpet skalle setter Philip neppe pris på.
De burde vise deg større respekt. Hvor ville de vært uten deg?
-De setter ikke pris på deg. -Hva slags planer har du, Lorenzo?
Jeg fikk en dårlig start med familien. Jeg vil endre på det.
Jeg vil vinne din respekt.
-Vi har en felles interesse. -Hvilken da?
Å gjøre Whitfield's til den fineste juvelbutikken i verden.
Du er en mann med visjoner. Jeg vil kunne hjelpe deg.
En av mine lykkeligste dager var her for lenge siden.
Det var her din far fridde til meg.
-Det er så vakkert. -Jeg husker klærne, luktene.
-Jeg hører til og med stemmen hans. -Jeg savner ham også.
Jeg håper du finner den kjærligheten vi opplevde. Det håper jeg for alle.
-Husker du kvinnen i juleselskapet? -Det var hundrevis av personer der.
-Yvonne Rousseau, skuespillerinnen. -Ja, jeg leste noe om henne.
-Giftet ikke hun seg igjen? -Jo, men det fungerte ikke.
Vi har...vært en del sammen.
Jeg ville fortelle det, men du var så opptatt, jeg ville ikke forstyrre.
Mamma, vi skal gifte oss.
Yvonne var så vakker.
En tenåringsmodell som var blitt skuespillerinne.
Gift med en skuespiller, så med en tysk playboy.
Hun var så sexy. Hvorfor kunne ikke Julian bare ha en affære med henne?
Unnskyld meg, jeg kommer straks.
Elsker du henne ikke? Er hun ikke fantastisk?
-Jeg synes ekteskap er alvorlig. -Jeg også. Vi blir veldig lykkelige.
Julian, hun er en som kan overleve. Hun kan ta vare på seg selv.
Yvonne har neppe samme syn på ekteskapet som deg...
Tror du hun vil ha pengene mine? Du tar feil.
Hun har fått en halv million dollar fra eksmannen i Berlin.
-Hvor lenge var de gift? -I åtte måneder.
Før du trekker noen konklusjoner... Han ville ikke gi henne noen barn.
-Og hun vil ha barn. -Det sier ikke avisene.
Du er så mistenksom. Jeg tror heller på henne enn på sladrepressen.
Hun er en ærlig person som har hatt et veldig tøft liv.
Hun vet ikke hvem faren var, moren var hore.
Hun har måttet kjempe, og jeg vil gjøre livet hennes lettere nå.
Det er edelt av deg, men det er ikke bare det.
Du misliker at hun ikke er fra "vår verden".
-Julian, det er overhodet ikke det. -Ikke døm henne så fort.
-Vi er ikke som Isabelle og Lorenzo. -Jeg vil at du skal bli lykkelig.
La oss styre våre liv. Du tror alltid at du vet hva som er best for oss.
-Men av og til tar du feil. -Jeg håper jeg gjør det nå.
Gir du oss din velsignelse?
Hvis du vil ha den.
Jeg elsker deg så høyt og vil ikke se deg lide.
Det kommer jeg ikke til å gjøre. Tro meg, det gjør jeg ikke.
Hun hadde kort, beige kjole som minnet om min-
-da jeg giftet meg med William, men der sluttet likheten.
Forretningene går bra, eneste problem er at vi må bruke mye på sikkerhet-
-pga. terrorister og den røde brigade.
-Det hører med til forretningene. -Du har rett.
Philip er forandret. Det går så bra. Sier han var for butikken fra starten.
Jeg skjønner ham ikke. Bare han synes Julian giftet seg med den rette.
Jeg tror ikke Julian bryr seg. Han ser ikke oss, bare Yvonne.
-Har du hørt fra Xavier? -Jeg fikk et kort. Kom og se.
Det var et bilde av Mount Everest, og alt som stod var "hei".
Er hun ikke vakker?
Jeg sa til Isabelle i går at du burde ha større innflytelse i butikken.
Du er jo den mest betydningsfulle broren, den mest intelligente...
Og hertugen, selvfølgelig.
Hvorfor hender dette alltid med meg?
Hun er iskald, og han tror at hun forguder ham.
Jeg håper han aldri innser sannheten.
En skål...
-Gratulerer med dagen, mor. -Gratulerer!
Vi feirer ikke før ved middagen. La meg være ett år yngre til da.
Dere aner ikke hva det betyr for meg at dere kom alle sammen.
Jeg vil dere skal gå ut og ha det litt moro i ettermiddag.
Jeg vil se på stallen.
-Kan vi kjøre i Jaguaren? -Ikke plag onkelen din, Alexander.
En god idé! Jeg elsker å være sammen med barna.
-Kan jeg bli med? -Selvfølgelig.
-Er det plass til én til? -Har du ikke jetlag fortsatt?
-Blir du med, elskede? -Jeg er utkjørt etter bilturen.
Ok, da ses vi senere.
Jeg må ta noen telefoner til Roma. Vi ses ved middagen.
Vis meg skissene du har tatt med. Jeg vil se hva du har designet.
Da er det bare oss to igjen.
Vil du gå en tur? Det er veldig vakkert her.
Det vil jeg svært gjerne, Deres nåde.
-Du er fantastisk vakker. -Takk.
Jeg blåser i hva Isabelle har sagt.
Gjør som jeg sier, Marcello, ellers får du sparken fra Whitfield's.
Jeg har familien under kontroll. Det er bare et tidsspørsmål.
Ok, hei så lenge.
-Dette er fra onkel Xavier. -Å, tusen takk.
Den er nydelig! Takk!
-Det er tanzanitt, ikke sant? -Jo.
-Det er sikkert en historie bak. -Ikke foran barna...
Tanzanittsmykker er populære i Roma.
Ingen skjærer i denne. Det er min fødselsdagsgave.
Gratulerer!
Enda en gang takk for at dere alle kom. Det gjør det verdt å bli eldre.
-Har dere hatt det moro i dag? -Onkel Julians bil går kjempefort.
Yvonne, sover du?
Jeg trodde du var trett.
Det er jeg, men aldri for trett for deg.
-Du vet ikke engang hva trett betyr. -Jaså?
Når jeg er ferdig med deg, vil du ikke engang klare å puste.
Jeg overlevde bryllupsnatten. Jeg klarer alt.
Jeg husker da jeg var fire og satt i dette rommet.
Av og til når jeg ser meg i speilet, er jeg forundret over å se en voksen.
Tenk deg hvordan jeg føler det. Det føles som dere alle ble født i går.
Du savner pappa fortsatt, vel?
Det går aldri over. Man lærer å leve med det.
-Vi vil alle se deg lykkelig. -Det er det jeg vil dere skal være.
God kveld, Deres nåde.
Våkn opp, Lorenzo. Våkn opp!
-Hva er klokken? Hvor er Isabelle? -Det er sent, og alle har lagt seg.
Jeg ville snakke med deg alene.
-Dette kan ikke fortsette for alltid. -Hva snakker du om?
-En dag må du la henne gå. -Hvorfor skulle jeg ønske det?
Du vet hva jeg mener. La henne få skilsmisse.
-Jeg liker å tilhøre familien. -Du er...
Dette vil ta slutt en dag.
Kanskje.
Eller kanskje ikke.
Eller kanskje ikke på lenge.
God natt, Deres nåde.
-Hun har rett til et bedre liv. -Men hva skulle jeg gjøre uten henne?
-Du er fantastisk. -Du også.
Det har aldri vært sånn før.
Ikke engang med Julian?
Hvordan skal jeg få sagt det? Han er bare lord. Det er du som er hertugen.
Hvordan våger du?
Jeg er lei for det.
Hvordan kunne du gjøre dette mot Julian? Jeg skammer meg så over deg.
-Har du fortalt det til Julian? -Jeg vil ikke knuse hans hjerte.
Hvorfor gjør mine barn så dårlige valg? Hvorfor kan jeg ikke hjelpe?
Slik er det. Man oppdrar barna, og så vokser de opp til å bli som de er.
La dem gjøre feil. Det ordner seg til slutt.
-Når ble du så smart? -Jeg hadde en god lærer.
Stakkar... Noe du har spist, eller influensa?
Jeg vet akkurat hva det er. Jeg blir syk fra første øyeblikk.
-Du er gravid. Det er jo vidunderlig! -Jeg er for ung. Vi er jo nygifte.
Jeg har lengtet sånn etter dette. Jeg skal bli far.
-Unnskyld meg. -Ja?
-Snakker De engelsk? -Ja.
-Kan jeg få se på det armbåndet? -Selvfølgelig.
-Du ser så kjent ut. -Vi har nok aldri møttes før.
-Er du amerikansk? -Ja.
Jeg er sikker på at vi...
-Var du ikke rødhåret før? -Jo.
-Og hadde fregner på nesen? -Det har de fleste rødhårede.
Du er Victoria Thompsons datter. Våre mødre var venninner.
-Sarah Thompson? -Ja.
Du flørtet med meg på danseskolen. Charles Davenport.
-Miss McCord's... -Du mistet dine hvite hansker.
Du kom uten, og miss McCord forbød deg å danse. Du måtte stå på gangen.
-Så vakker! Du er nesten den samme. -Mindre rødhåret, bleknede fregner...
Jeg lurte alltid på hvordan du ville se ut uten musefletter.
-Sarah Thompson, hva gjør du her? -Min mann og jeg startet Whitfield's.
-Har bodd utenlands fra jeg var 20. -Vi flyttet etter hanskehistorien.
Jeg trodde McCord hadde deportert meg, men far hadde blitt ambassadør.
Jeg lurte på hvor du ble av. Jeg trodde jeg tråkket deg på tærne.
Får jeg invitere deg og din mann på middag?
Min mann døde for noen år siden. - Emanuelle.
Min venninne Emanuelle Giraudeau. - Charles Davenport, barndoms venn.
-50 år siden jeg kjente den skjønne. -Ikke særlig pent sagt.
-Har De sett noe De liker? -Jeg vil gjerne ha det armbåndet.
Deres kone er heldig å ha en mann med god smak.
Det var hun, men vi har vært skilt lenge. Dette er til min datter.
Jeg skal pakke det inn. Det var hyggelig å treffe Dem.
Hva med å spise lunsj med en fra en fjern fortid?
-Jeg er redd at... -Har du spist alt? Andre planer?
-Nei, men jeg har så mye å gjøre. -Kanskje en annen gang, da.
-Du har samme glans i øynene. -Takk.
Kan De skrive under?
-Jeg håper vi får se Dem igjen. -Ja da, det lover jeg.
-Vi har så mye å ta igjen. -Det ville vært hyggelig.
-Farvel. -Farvel.
Jeg godkjenner. Meget attraktiv. Det er lenge siden du hadde det blikket.
Yvonne...
Jeg var på vei til kontoret, og...kom og se hva jeg har kjøpt.
-Skal du noe sted? -Jeg reiser.
Hva?
-Jeg stikker. -Jeg forstår ikke.
Jeg er ikke klar til å ha barn.
-Du sa at du ville ha barn. -Jeg sa en masse ting.
Hva problemet enn er, kan vi løse det.
-Du trenger ikke stikke. -Ikke prøv å hindre meg.
-Barnet, da? -Kanskje jeg gir det bort.
Er du gal? Ikke fleip engang med noe sånt. Hvor skal du dra?
-Det bryr ikke deg. -Du er min kone, og barnet er mitt.
Jeg vil vite hva som skjer. Hva har du tenkt å gjøre?
-Yvonne, du drar ingen steder. -Ingen forteller hva jeg skal gjøre.
-Du kan ikke bare gå med mitt barn. -Det er antagelig ikke ditt engang.
Hvem sitt er det da?
Hva er det med deg? Hva har du gjort?
-Jeg har ligget med broren din. -Veldig morsomt.
Ikke sant? Det syntes moren din også.
-Moren min? -Ja.
Hun kom over oss da vi elsket i stallen ved slottet.
Jeg bør antagelig fortelle Philip at barnet jeg bærer på er hans.
Det er det ikke. Philip har sterilisert seg.
Han har alt sin arving. Cecily vil ikke ha flere barn.
Han brød seg vel ikke om å si det til deg.
Hvorfor gjorde du dette mot meg?
-Jeg elsker deg, Yvonne. -Jeg vet det.
Giftet du deg med meg for pengene, får du ikke en cent om du ikke føder.
Prøver du å gjøre noe dumt, kommer jeg etter deg.
Det vil koste meg en million dollar. Jeg får selge aksjene i selskapet.
-La meg låne deg pengene. -Takk for tilbudet, men nei.
-La meg kjøpe så de blir hos oss. -Derfor sier jeg det til deg først.
Jeg er så lei for det.
Det er jeg også.
Men jeg rotet meg selv opp i dette. Jeg må selv komme meg ut av det.
Hun har flyttet inn på gjesterommet. Hun snakker med Philip hele tiden.
Jeg kan se det på telefonregningene.
Hun vil ikke engang ha samværsrett med barnet.
Jeg kommer i det minste til å ha barnet.
Charles, hva gjør du her? Butikken er stengt. Hvordan kom du inn?
Emanuelle, hun er min konspiratør. Hun slapp meg inn da hun gikk.
Hun er håpløs. Jeg er så glad for å se deg.
-Hva i all verden gjør du? -Tar igjen tapt tid.
Dette paret er til deg, og dette er til meg.
Jeg glemte dem ikke denne gangen. Ta dem på.
Jeg har aldri glemt deg.
Du var så snill mot en keitete gutt, enda du bare var ti år da.
Bare du senset hvor liten miss McCord gjorde meg, som hun ydmyket meg.
Og du...kom ut på gangen og danset med meg.
-Jeg husker... -Du var så modig.
Så vidunderlig. Jeg forelsket meg i deg straks.
-Jeg våget ikke nevne det for deg. -For 50 år siden...
Får jeg lov?
-Dette er tåpelig. -Jeg vet det.
Men det er aldri for sent å være tåpelig.
Dans med meg, Sarah. Det er så lenge siden.
La oss gjøre miss McCord stolt.
Jeg kommer straks. Takk.
Yvonne er lagt inn på sykehus. Nå er tiden inne.
-Vil du at jeg skal bli med deg? -Takk, men nei.
Lykke til. Jeg ringer moren din.
Jeg vil kalle ham Maximillian. Max.
-Er det ok for deg? -Ok.
-Gå tilbake med ham. -Føler du ingenting for ham?
Kan du gå nå? Jeg ba Philip om å ringe.
Jeg er lei for at det ble sånn.
-Men Max er da vakker? -Ja da.
-Jeg skal ta godt vare på ham. -Takk for pengene.
-Ett til! -Å, mamma...
-Du har alt tatt en rull. -Xavier, litt nærmere...
Max, smil!
Takk.
Du holder ham slik faren din pleide å holde deg.
-Han er stor til å være seks måneder. -La meg holde ham litt.
Dere ses bare når jeg fyller år nå. - Eneste gangen du er i landet.
-Vår mann ute i felten... -Davy Crockett-hatten din som barn.
Isabelle, da skal Max sove litt.
-Si ha det til farmor. -Sov godt.
Sett deg her.
-Philip og Cecily er separert. -Og han treffer Yvonne.
-Kommer Philip denne helgen? -Det tviler jeg på.
-Vi gjør ikke livet lett for deg. -Det er ikke lett for dere selv.
-Kommer mannen du traff i helgen? -Nei, han er på forretningsreise.
Men det går vel bra? Du liker ham.
-Jeg er veldig lykkelig med ham. -Så herlig!
Det er noe jeg har villet si, men jeg vet ikke hvordan du vil ta det.
Men for meg er det gode nyheter.
-Lorenzo går med på skilsmisse. -Nei.
Hva er det da?
Jeg er gravid.
-Er du? -Ja.
Jeg er så glad for din skyld.
-Men jeg trodde Lorenzo var... -Nei, det er ikke hans.
-Jeg har truffet noen. -Å, Isabelle...
Han er en vidunderlig mann. Han er snill, han er kjærlig.
Italiener, men overhodet ikke som Lorenzo.
Og han elsker meg, og jeg elsker ham.
-Vet Lorenzo at du er gravid? -Ja.
Jeg håpet han skulle bli sint,-
-men han sier at han ikke bryr seg, at folk vil tro at det er hans.
-Han er gal. -Nei, det er bare en strategi.
Jeg tror tiden er inne.
-Dette må være så pinlig for deg. -Min kjærlighet til Isabelle er evig.
Det må da være vondt for deg å være så avhengig av henne.
Hadde du egne penger, kunne du starte på nytt.
Det ville bli svært vanskelig, for jeg har så dyr smak.
-Hvor dyr? -Jeg vet ikke.
Kanskje jeg ville overleve hvis jeg hadde fem eller ti millioner.
Lire?
Du kan ikke mene alvor. Jeg foretrekker foretninger i dollar.
Ja, i så fall kanskje én eller to.
Og huset i Roma?
Jeg må snakke med Isabelle om det, men hun kan sikkert finne et annet.
-Forretningen i Roma går svært bra. -Nei. Det kommer ikke på tale.
Nei, du misforstod meg.
Jeg vil ikke ha den alene, bare være jevnbyrdig partner.
Tilbudet gjelder kun kontanter.
Da blir Isabelle og jeg gamle sammen, med barnet vårt.
Whitfield's er et familieforetak. Vi har ingen utenforstående partnere.
Da får dere forandre reglene.
Selv om jeg ville, hadde ikke mine barn tillatt det.
Isabelle vil bli kvitt meg for en hvilket som helst pris.
Og jeg har hatt flere interessante samtaler med Philip.
Han er min venn.
Tre millioner kontant. Lenger går jeg ikke.
-Partnerskap eller ingenting. -Forsvinn!
Som du vil. Si til Isabelle at vi ses når hun kommer tilbake til Roma.
En fødselsdagsskål.
En skål!
-Gratulerer med dagen, mamma. -Gratulerer, mamma!
Gratulerer, mor.
-Hvordan våger han å komme hit? -Det er en ting dere bør vite.
Yvonne og jeg skal gifte oss, så venn dere til at hun blir i familien.
-Julian, det som skjedde mellom... -Jeg har hørt nok.
-Hold opp! Det der løser ingenting. -Det han har gjort er utilgivelig.
Du har alltid fått det som du ville, men ikke denne gang, my lord .
Yvonne foretrekker meg - og litt neseblod forandrer ingenting.
-Bli voksen! Hun er ikke verdt det. -Hun har rett.
-Dere vet ingenting om det. -En av oss går nå.
Setter du din fot i Paris-butikken igjen, blir det ikke bare neseblod...
-Bra. Hold deg vekk fra London. -Hold opp, jeg vil ikke høre mer.
Jeg er glad for at faren deres ikke ser dette.
Dere er brødre. Hva som enn skjer mellom dere...mellom noen av oss,-
-så er vi sammenbundet for evig. Vi er en familie.
Dere må ikke elske hverandre, ikke like hverandre, men forblir søsken.
Ingenting er mer verdt enn det.
La aldri noe splitte familien.
Ikke noe!
Philip, du skremte meg.
Hyggelig å se deg. Hva gjør du i Roma?
En billett til Venezia, ditt familiehjem.
-Hvorfor skulle jeg ville dra hjem? -Hva du vil, interesserer ingen.
-Reis bare, og kom ikke tilbake. -Jeg forstår ikke.
Ingen dikterer min familie noe, og ingen forsøker med utpressing.
Her er pengene du ble tilbudt. Du har gått over streken.
Deres nåde forstår sikkert at det bare var forretninger.
-Du fornærmet min mor! -Kom igjen, de hater deg.
Og du hater dem alle. Sammen kan vi utrette store ting.
Sammen gjør vi ingenting.
Sakene mellom min familie og meg, blir mellom min familie og meg.
Jeg er en Whitfield. Om du tror jeg velger forretninger foran familien,-
-så kjenner du ikke familien jeg kommer fra.
Philip...
Det er slutt, Lorenzo.
Ta pengene og stikk.
-Hvem er det? -Hvem tror du?
-Det er tante Isabelle. -Akkurat.
Det er på tide legge unna albumene og gå ut til henne.
Du er så fin i dag.
Vi skal døpe ditt nyeste søskenbarn.